Том Балмфорт
Якщо слухати пропаганду Кремля, президент Володимир Путін – це герой, який керує винищувачами та приручає тигрів. Але якщо вірити численним чуткам останніх років про його стан, насправді він не дуже здорова людина з психологічними проблемами. Ось деякі з припущень щодо здоров’я Путіна – як фізичного, так і ментального.
Синдром Аспергера
4 лютого 2015 року газета USA Today опублікувала репортаж про те, що в результаті дослідження Пентагону 2008 року, есперти зробили висновки, що Путін, можливо, демонструє деякі симптоми синдрому Аспергера, «аутичного розладу, що впливає на всі його рішення».
Такий висновок зробило Управління всебічної оцінки програм при міністерстві оборони США. Воно грунтується на відеоматеріалах за участю Путіна.
6 лютого прес-секретар Кремля Дмитро Пєсков назвав ці висновки «дурницею, яка не заслуговує коментарів».
Рак підшлункової залози
У жовтні американський таблоїд The New York Post з посиланням на неназвані джерела повідомив, що Путін страждає від смертельної хвороби – раку підшлункової залози. Видання писало, що ця інформація надійшла від літнього німецького лікаря, який лікував Путіна.
Москва спростувала публікацію. Пєсков заявив журналістам: «Не дочекаються! Тіпун їм на язик. Із Путіним все нормально».
Нарцисичний мегаломаніяк
Радник із національної безпеки президента США Картера в 1977-1981 роках Збігнєв Бжезинський у квітні 2014-го заявив американському журналу The National Interest, що Путін демонструє ті ж «нарцисично-мегаломаніячні» звички, які були в Адольфа Гітлера і Беніто Муссоліні.
Під час акції російської опозиції. Москва, 15 березня 2015 року
Водночас на ту ж тему висловився журнал The Atlantic. На думку видання, постійні мачо-витівки Путіна (дайвінг, керування літаком, гоночним болідом, демонстрація сили в єдиноборствах, показ голого торсу на коні) змушують думати, що він страждає від «серйозного розладу особистості» – нарцисизму. Автор робить висновок: «Путін може бути чи не бути клінічним нарцисом, але, в будь-якому випадку, було б розумно сприймати його саме так».
Рак спинного мозку
У січні 2014 року ще один американський журнал, The Week, повідомив про чутки щодо «серйозної хвороби» Путіна – «можливо», раку спинного мозку. Джерелом журналісти назвали «досвідчених експертів». Вони припустили, що такими великодушними вчинками, як амністія екс-олігарха Михайла Ходорковського незадовго до публікації, російський президент «очищає совість». Це рішення, писало видання, було «зовсім не властиве» Путіну, який відомомий своїми «вендеттами із майже сицилійською завзятістю проти тих, кого він вважає своїми ворогами».
Глибока самотність
У вересні 2013 року Путін здивував країну малюнком на шкільній дошці, тепер відомим як «Кішка. Вигляд ззаду». Багато росіян визнали, що так він показав свою креативну, дитячу сторону. Але не всі.
В ефірі телеканалу «Дождь» лікар-психолог заявив: малюнок говорить про те, що Путін – людина, яка «не схильна до контакту з людьми». Також він припустив: Путін – «замкнута», «одинока» людина «не дуже контактує зі своєю емоційною сферою».
Хвора спина
У листопаді 2012 року був рідкісний момент, коли Путін продемонстрував свою слабкість. Імовірно через травму спини йому довелося переглянути робочий графік і скасувати нику закордонних візитів.
Кремль дав зрозуміти, що травма не така серйозна, як кажуть. Пєсков заявив: чутки «сильно перебільшені».
Білоруський президент Олександр Лукашенко тоді ж повідомив агентству Reuters, що його російський колега під час заняття дзюдо пошкодив хребет: «Він любить дзюдо. Він підняв хлопця, зробив кидок і звернув хребет».
Ботоксний синець
У жовтні 2010 року Путін з’явився на прес-конференції в Україні з чимось на зразок синця під оком, не дуже вдало прихованого шаром косметики. Близький до президента журналіст Андрій Колесников припустив, що той заробив синець під час чергової сутички у дзюдо. Українські ЗМІ ж виявилися більш критичними і почали стверджувати: темнувата шкіра – результат ін’єкцій ботоксу, які Путін зробив, щоб виглядати молодим і здоровим.
Володимир Путін під час прес-конференції у Києві. Жовтень 2010 року
Оригінал публікації – на сайті Радио Свобода